Frederik Zimmer:
Formuesskatten i hovedpunkter
(Juni 2006)

Innhold

1. Innledning								3
1.1 Generelt om formuesskatt; rettsstoffet				3
1.2 Hensyn for og imot formuesskatt					4
1.3 Forholdet til andre skatter						7
1.4 Skattesatser; skattebegrensningsregel					8

2. Skattesubjektene							9
2.1 Fysiske personer							9
2.2 Særlig om aksjeselskaper						9
2.3 Særlig om innretninger						10

3. Oppgjørstidspunkt							10

4. Bruttoformue								10
4.1 Begrepet bruttoformue							10
4.2 Presiseringer og unntak						12
4.2.1 Betingede rettigheter						12
4.2.2 Begrensede rettigheter; særlig om tidsbegrensede
	bruksrettigheter							13
4.2.3 Periodiske ytelser							15
4.2.4 Visse uforfalte krav							16
4.2.5 Immaterielle verdier							17
4.2.6 Formue i utlandet							18
4.2.7 Utlendingers formue i Norge					19

5. Gjeld									19
5.1 Gjeldsbegrepet								19
5.2 Unntak og presiseringer						20
5.2.1 Unntakene i sktl. § 4-3 bokstav a til d				20
5.2.2 Skattegjeld								20
5.2.3 Gjeld i internasjonale forhold					21

	a. Skattyter bosatt i Norge						21
	b. Skattyter bosatt i utlandet						21

6. Verdsettelse								22
6.1 Hovedregel								22
6.2 Generelt om verdsettelse						22
6.3 Særlig om boligeiendom						23
6.4 Særlig om aksjer							24
6.4.1 Innledning								24
6.4.2 Børsnoterte aksjer							24
6.4.3 Ikke-børsnoterte aksjer						25
	a. Verdsettelsestidspunkt						25
	b. Verdsettelsesnorm							25
	c. Stiftelse, kapitalendringer osv. i året forut for 
	ligningsåret								26
6.4.4 Aksjer i utenlandske selskaper					27
6.5 Andeler i deltakerlignede selskaper					28

7. Gjensidig bebyrdende kontrakter – hovedsynspunkter			29
7.1 Innledning								29
7.2 Helt uoppfylte kontrakter						29
7.3 Kontrakter som er helt oppfylt fra den ene siden			31

1. Innledning

1.1 Generelt om formuesskatt; rettsstoffet

Formuesskatten er en skatt på skattyters nettoformue pr. et visst tidspunkt, normalt 1. januar. Disse karakteristiske trekk fremgår av lovens hovedregel om formuesskatt, sktl. § 4-1, 1. ledd.
		Både lovteknisk og rettspolitisk er formuesskatten nær knyttet til inntektsskatten, og fagets problemstillinger har klare paralleller til dem som er kjent i inntektsskatteretten: Skattesubjekt, skattepliktig bruttoformue, fradragsberettiget gjeld, tilordning til et subjekt, på et bestemt tidspunkt. Den sentrale forskjell mellom de to skatteformer består i at inntektsskatten måler inntekten over en tidsperiode, mens formuesskatten måler formuen på et bestemt tidspunkt. Likheter og forskjeller mellom de to skatteformer vil bli belyst på flere punkter i det følgende. 
		Provenyet av formuesskatten er langt lavere enn av inntektsskatten, ca syv milliarder kroner.
		De viktigste lovregler om formuesskatten finnes i sktl. kap. 4. Reglene om skattesubjektene og skattested i sktl. kap. 2 og 3 gjelder også for formuesskatt. Reglene om kommunale skattevedtak i sktl. kap. 15 og om kredit for utenlandsk skatt i sktl. § 16-20 ff. gjelder også for formuesskatt, og skattebegrensningsreglene i sktl. kap. 17 har stor betydning for formuesskatt. Endelig er det viktige regler om skattesatser og bunnfradrag i ssv. 2006 kap. 2.

Formuesskatten har vært mye mindre behandlet i litteraturen enn inntektsskatten. Det sentrale verk fra de senere år er Aarbakke: Skatt på formue (3. utg., 1998). Tidligere er formuesskatten grundig behandlet i Rygh: Formue og Indtægt (Kra. 1923) og i Bugge: Skatterett I (Oslo 1946). Oversiktmessig behandles formuesskatten bl.a. årlig i Brudvik: Skatterett for næringsdrivende (seneste utgave: 29. utgave, Oslo 2006). 
		Formuesskatten er utredet av Aarbakke-gruppen i NOU 1991: 17 Bedrifts- og kapitalbeskatningen. Beskatning av formue. Se også St. meld. nr. 12 (1991-92) Retningslinjer for reformer i formuesbeskatningen. Formuesskatten er imidlertid aldri blitt revidert, slik inntektsskatten er blitt. Regjeringen Bondevik II hadde som program å fase ut formuesskatten over noen år, men regjeringen Stoltenberg II har tvert om gitt uttrykk for at det skal satses på formuesskatten også i fremtiden. Se ellers pkt. 1.2.

1.2 Hensyn for og mot formuesskatt
Formuesskatten er ingen "selvfølge", slik inntektsskatten kan synes å være. Mange land i vår kulturkrets har aldri hatt formuesskatt (f.eks. USA, UK, Australia, Canada), og det har en del år vært en klar internasjonal trend i retning av avskaffelse av formuesskatten (f.eks. i Tyskland 1997, i Danmark fra 1997, i Nederland 2001, i Finland 2006). 
		Hvilke hensyn taler for og mot å ha en formuesskatt?
		Den grunnleggende betraktning er – som ved inntektsskatten – hensynet til skattyternes skatteevne. Historisk har skatteevnebetraktninger gitt seg to litt ulike utslag: For det første har det vært fremhevet at formuesinntekt (såkalt fundert inntekt) har en større skatteevne enn arbeidsinntekt, for formuesinntekten vil skattyteren beholde uansett arbeidsevne og -innsats og også som pensjonist. 

Dette syn har til tider ledet til at man har integrert "formuesbeskatningen" i inntektsbeskatningen, ved å inntektsbeskatte formuesinntekten hardere enn arbeidsinntekten. Slik var ordningen de første årene etter at inntektsskatt til staten ble innført i 1892 (formuesinntekten skulle forhøyes med 1/3 før skatteberegningen), og i Sverige var det et system basert på en slik modell helt frem til 1947. En effekt av et slikt system er at man bare beskatter den faktiske formuesinntekten og ikke den formuesinntekt som skattyteren kunne ha hatt ved en mer effektiv formuesforvaltning.

 Det synspunkt at "fundert inntekt" gir større skattevne enn annen inntekt, står neppe så sterkt i dag. Det har vært pekt på at med moderne arbeidsrettslovgivning og moderne trygde- og pensjonsordninger har arbeidsinntekten blitt mye sikrere enn før og på den annen side at formuesgjenstander kan gå tapt. Vårt gjeldende system er under enhver omstendighet ikke basert på en slik oppfatning. 
		For det annet har det vært anført at selve det å ha formue, gir skatteevne: Den som har formue, har større skatteevne enn den som ikke har formue, uansett hvilken inntekt formuen gir. 
		Skatteevneargumenter er i dagens system kommet i et nytt lys fordi formuesinntekt ofte inntektsbeskattes etter lavere skattesatser enn arbeidsinntekt. Formuesskatten inngår da som element i rettferdiggjørelsen av denne isolert sett lite rimelige ordningen: Den relativt lave inntektsbeskatningen av formuesinntekt motvirkes av at inntektskilden, formuen, undergis formuesbeskatning (mens kilden for arbeidsinntekt, arbeidsevnen, ikke undergis noen tilsvarende beskatning). Beregninger viser at effekten av dette kan bli sterk, til dels urimelig sterk.

Se beregningene i NOU 1991: 17 s. 53, som viser effektene når formuesskatten regnes om til inntektsskattesats. Antas det at inflasjonen er null, inntektsskattesats på kapital 25 %, formuesskattesats 1 % og realavkastning før skatt 3 %, blir den effektive marginale inntektsskattesats 59 %, altså godt over nivået for arbeidsinntekter (dersom man ikke tar arbeidsgiveravgiften med i beregningen). Ved en inflasjonsrate på 10 % og formuesskatt på 1,6 % (og forholdene ellers som foran), blir effektiv marginal inntektsskattesats 154 %. Den samlede effekt av inntektsskatt, formuesskatt og inflasjon blir altså meget sterk. – Beregningene er gjort med sikte på formue i form av bankinnskudd. Når det gjelder formue i form av fast eiendom og aksjer, må man – hvor inflasjon trekkes inn i bildet – ta i betraktning at formuesobjektets verdi normalt stiger i takt med inflasjonen. 

I våre dager spiller skattenes fordelingsvirkninger ofte større rolle enn klassiske overveielser omkring skatteevne. Som nevnt motvirker formuesskatten den isolert sett uheldige fordeling av skattebyrden mellom arbeid og kapital som inntektsskatten legger opp til. Beregninger viser også at betydningen av formuesskatten i det store og hele stiger med skattyternes inntekt, altså: jo høyere inntekt, dess høyere formue og dermed formuesskatt. "Formuesskatten er således utfra en gjennomsnittsbetraktning et sterkt progressivt element i skattesystemet, som bidrar til å jevne ut inntekter etter skatt" (St. meld. nr. 12 (1991-92) s. 40, der det også understrekes at beregningene bygger på gjennomsnittstall og at det derfor kan være betydelige variasjoner mellom husholdninger på samme inntektsnivå).  – Beregninger viser dessuten at formuesskatten virker utjevnende over generasjonene: For skattytere under 35 år spiller formuesskatten liten eller ingen rolle. Hovedtyngden av formuesskatten betales av middelaldrende og eldre skattytere. Dette skyldes naturligvis at yngre mennesker gjerne har mer gjeld og lavere bruttoformue enn eldre. (Se St. meld. nr. 12 (1991-92) s. 40-41, der denne virkning implisitt synes vurdert som positiv.)
Moderne skatter bør også vurderes i et effektivitetsperspektiv. Alle skatter antas å svekke den optimalt effektive ressursallokering i samfunnsøkonomien, og det gjelder derfor å finne frem til de skatter – og den sammensetning av de samlede skatter – som gir minst samlet effektivitetstap. I dette perspektiv kan det argumenteres for formuesskatten ut fra flere synspunkter: For det første er det normalt en fordel at  skatteoppkrevingen spres på flere skatter, slik at svakhetene som alle skatter er beheftet med i større eller mindre grad, ikke blir for sterkt eksponert. Formuesskatten bidrar således f.eks. til at inntektsskattesatsene kan holdes noe lavere enn de ellers ville vært ved et gitt skatteproveny. – For det annet kan formuesskatten bidra til en mer effektiv utnyttelse av formuen: Fordi formuesskatt blir utskrevet uansett hvilken inntekt formuesobjektene gir (i den form vi kjenner formuesskatten i dag), vil skattyter få et incitament til å utnytte formuesobjektet mer effektivt. (Denne effekt er riktignok ikke alltid gunstig ut fra andre perspektiver, f. eks. hvor den bidrar til å bygge ned dyrket mark.) – For det tredje kan formuesskatten bidra til å motvirke en uheldig side ved realisasjonsprinsippet i inntektsbeskatningen: Dette prinsippet innebærer at urealisert verdistigning ikke beskattes, noe som i sin tur lett leder til såkalte innlåsningseffekter (dvs. at skattereglene gir incitament til ikke å selge eiendelen). En løpende formuesbeskatning, som også omfatter denne urealiserte verdistigning, kan i noen utstrekning motvirke denne effekten. 
		Argumentene mot formuesskatt er først og fremst at den kan lede til likviditetsbelastning, og ikke minst at den kan bidra til å tappe foretakene for egenkapital og dermed svekke deres soliditet. 

For å motvirke sistnevnte effekt har det vært foreslått, bl.a. fra NHO, at foretaksformue, men ikke privatformue, skal fritas for formuesskatt. Forslaget er avvist av regjeringen (og stortingsflertallet) ut fra det syn at det bryter med nøytralitetsprinsippet, at det er tvilsomt hvilket incitament et slikt fritak egentlig vil gi foretakene, og ikke minst at grensedragningen mellom foretaksformue og privatformue vil bli meget besværlig.

Et argument med økende betydning, er at formuesskatten diskriminerer norske investorer i forhold til utenlandske og således kan bidra til å norske foretak blir solgt til utenlandske eiere. Utlendingers finansinvesteringer i Norge (typisk aksjekjøp) vil ikke være formuesskattepliktig i Norge (aksjer omfattes ikke av sktl. § 2-3, 1. ledd b), mens innlendingers finansinvesteringer vil være det.
		Den kanskje viktigste motforestillingen mot formuesskatten er likevel av mindre prinsipiell art, nemlig problemene med å fastsette formuesverdiene, og mer generelt: problemer med å etablere et beregningsgrunnlag som oppfyller rimelige krav til likhet. Et grunnleggende synspunkt er at beregningsgrunnlaget for skatten bør være mest mulig nøytralt, dvs. at ulike formuesobjekter bør skattlegges mest mulig likt. Er beskatningen unøytral, vil det lede til at skattereglene påvirker investeringsatferden: etterspørselen etter de gjenstander som beskattes fordelaktig, vil øke og mer kapital vil strømme til denne sektor i økonomien. Dette vil normalt innebære uønsket allokering av ressursene. 
		På dette punkt svikter dagens norske formuesskatt ganske fundamentalt. Spesielt er det meget store forskjeller i regler og praksis for verdsettelse av formuesgjenstandene. Fast eiendom – særlig boligeiendom – verdsettes langt under virkelig verdi i praksis. Og for ikke-børsnoterte aksjer gir reglene anvisning på en meget lav verdsettelse. Det eneste som i praksis verdsettes til sin omsetningsverdi, er bankinnskudd og andre fordringer. Systemet diskriminerer finansinvesteringer (unntatt ikke-børsnoterte aksjer) i forhold til realinvesteringer. Prinsippene i skattereformen 1992 ble aldri gjennomført for formuesskatten, og formuesskatten lider derfor av samme svakhet som inntektsskatten før reformen: Mangelfullt beregningsgrunnlag og (relativt) høye skattesatser. Det er i prinsippet bred enighet om at noe bør gjøres og at prinsippet om bredere skattebase og lavere skattesatser bør gjennomføres også for formuesskatten. Men i praksis er gjennomføring vanskeligere, kanskje særlig fordi det reiser spørsmålet om verdsettelse av boligeiendommer og familiebedrifter. – En vesentlig svakhet med dagens ordning er det også at viktige former for immaterielle verdier – først og fremst goodwill – er unntatt fra formuesbeskatning. I foretak hvor goodwill spiller stor rolle, kan formuesskatten derfor bli meget lav. Men hvor foretaket er organisert som børsnotert aksjeselskap, vil goodwill bli reflektert i aksjekursen og på den måten likevel bli fanget opp til formuesbeskatning. Det blir dermed ulik skattlegging avhengig av selskapsform. 

I NOU 1991: 17 forutsatte hele Aarbakke-utvalget – som premiss for å anbefale videreføring av formuesskatten som del av det norske skattesystemet – at formuesskatten ble reformert langs de nevnte linjer. Ett medlem (Ravnaas) dissenterte og gikk mot videreføring av formuesskatten, vesentlig basert på det syn at han trodde at en slik reform ville vise seg umulig å gjennomføre i praksis. Hittil har han fått rett. Mindretallet anførte også at de fleste hensyn som man ønsker å oppnå med en formuesskatt, kan oppnås via inntektsbeskatningen. 

1.3 Forholdet til andre skatter
Både historisk, lovteknisk og rettspolitisk har formuesskatten nær sammenheng med inntektsskatten, jf. pkt. 1.2 foran. 
		Formuesskatten skiller seg fra eiendomsskatten (jf. lov 29/1975) ved at denne utskrives på bruttoverdien av fast eiendom, mens formuesskatten utskrives på nettoverdien av alle eiendeler. En annen forskjell er at den enkelte kommune bestemmer om eiendomsskatt skal skrives ut (og mange kommuner har valgt ikke å gjøre det). Formuesskatten er både kommune- og statsskatt, og kommunene kan ikke velge å la være å utskrive den. 

Om eiendomsskatten og dens begrunnelse, se NOU 1996: 20, særlig kap. 5.

Formuesskatten skiller seg fra arveavgiften (jf. lov 19. juni 1964 nr. 14) ved at denne utskrives ved arvefall og gavetransaksjoner, mens formuesskatten utskrives etter forholdene per 1. januar hvert år. Beregningsgrunnlaget er imidlertid prinsipielt likeartet (men i praksis ikke identisk), nemlig netto formue.

Om arveavgiften og dens begrunnelse, se NOU 2000: 8, særlig kap. 6. 
		Ikke sjelden omtales formuesskatten, arveavgiften, eiendomsskatten og kapitalinntektsskatten under ett som ”kapitalbeskatningen”. Selv om det dreier seg om atskilte skatter, må de rettspolitisk ses i sammenheng. 

1.4 Skattesatser; skattebegrensningsregel
Formuesskatten er først og fremst en skatt på fysiske personer, jf. pkt. 2 nedenfor. Men den skal betales også av visse juridiske personer.
Skattesatser og bunnfradrag er regulert først og fremst i ssv. 2006 kap. 2. For fysiske personer er skattesatsen til kommunen maksimalt 0,7 %; kommunestyret skal bestemme satsen innen denne rammen hvert år, jf. sktl. § 15-3, men i praksis bruker alle kommuner høyeste skattesats. Skattefritt bunnbeløp er kr 200.000, men kr 400.000 for ektefeller (som skal lignes under ett for formue, jf. pkt. 2).
Formuesskatten til staten for fysiske personer er progressiv, ssv. 2006 § 2-1: De første kr 200.000 er skattefrie; for de neste kr 340.000 er skattesatsen 0,2 %, og for det overskytende er skattesatsen 0,4 %. For ektefeller (som skal lignes under ett) er intervallene de dobbelte, altså kr 400.000 og kr 680.000. 
Denne skattesatsstrukturen innebærer at høyeste formuesskattesats er 1,1 % (0,7 + 0,4). Dette satsnivået nås allerede når nettoformuen er kr 540.000 (for enslige). Sammenlignet med satsstrukturen i andre land – der formuesskatt overhodet finnes – er det karakteristisk for de norske reglene at formuesskatteplikten slår inn på relativt lave formuer og at også høyeste satsnivå nås på relativt lavt formuesnivå (de skattefrie beløpene var enda lavere til og med 2005). Den norske satsstrukturen må imidlertid forstås på bakgrunn av at spesielt boligeiendom og ikke-børsnoterte aksjer verdsettes meget lavt. Men den som har sin formue plassert i bankinnskudd eller i børsnoterte aksjer, rammes hardt. 
Aksjeselskaper er fritatt fra formuesskatteplikt (jf. pkt. 2). Fritaket gjelder imidlertid ikke alle juridiske personer, således f.eks. ikke for sparebanker. Slike skattytere skal svare formuesskatt til staten med 0,3 %, jf. ssv. 2006 § 2-2. 
Som nevnt har formuesskatten mange forbindelseslinjer til inntektsskatten. En av disse er at rettspolitisk bør formuesskatten kunne betales med løpende inntekt, altså uten at skattyter skal behøve å angripe kapitalen. Spesielt i situasjoner hvor formuen er stor, men kaster lite av seg og skattyter også ellers har forholdsvis beskjeden skattepliktig inntekt, kan det tenkes at mer enn hele inntekten vil gå med til skattebetaling. 
		Sktl. kap. 17 har derfor en såkalt skattebegrensningsregel, som setter et visst - men ikke vanntett - tak på hvor mye inntekts- og formuesskatt en skattyter samlet skal betale. Regelen går i store trekk ut på at skattyter i samlede skatter ikke skal betale mer enn et beløp som tilsvarer 80 % av hans alminnelige inntekt, se nærmere Zimmer: Lærebok i skatterett (2005) s. 91. 

2.  Skattesubjektene

2.1 Fysiske personer
Skatteloven kap. 2 gjelder, som nevnt, også for formuesskatten, og dette innbærer at subjektsdefinisjonene er de samme. Hver fysisk person er derfor subjekt også for formuesskatt, jf. sktl. § 2-1. 
		Reglene om ligning under ett (sambeskatning) av ektefeller, er obligatoriske ved formuesbeskatningen. Dette følger av sktl. § 2-10 og at det ikke gjøres noe unntak for formuesbeskatning, slik det gjøres for inntektsbeskatningen i sktl. § 2-11. Til gjengjeld er beløpsgrensene og progresjonsintervallet de dobbelte av hva de er for enslige, jf. ssv. 2006 § 2-1 og § 2-3 og pkt. 1.4 foran. 

Dette innebærer at det ikke (lenger) er noen ulempe for ektefeller å bli formuesbeskattet under ett. Det er tvert om en fordel hvor den enes formue er lav eller negativ. Når sambeskatningen av formue likevel er opprettholdt, er det formodentlig for å forebygge skattmotiverte formuesoverdragelser mellom ektefeller. 

Som ved inntektsbeskatning skal foreldre og mindreårige barn lignes under ett også for formue, jf. sktl. § 2-14. 

2.2 Særlig om aksjeselskaper
Aksjeselskaper er i og for seg skattesubjekter også ved formuesbeskatningen. Men forholdet til aksjonærenes beskatning reiser særspørsmål, på samme måte som ved utbyttebeskatningen ved inntektsligningen. Hvis selskapet formuesbeskattes for sin nettoformue og aksjonærene samtidig beskattes for verdien av sine aksjer, blir det (økonomisk) dobbeltbeskatning. Og eier aksjeselskapet aksjene i et datterselskap, vil det bli trippelbeskatning (beskatning i tre eller flere ledd kalles gjerne for kjedebeskatning). 

Likevel er aksjeselskap i atskillig grad vært formuesbeskattet, riktignok med relativt lav skattesats. Én grunn har vært at aksjene ofte verdsettes lavt, slik at det antas å være mer verdier i selskapet enn det som fanges opp ved beskatning av aksjonærene. (For å unngå kjedebeskatning, har da selskapet ikke blitt beskattet for de aksjer som det eier i andre aksjeselskaper.) Det er imidlertid nå den vanlige oppfatning at dobbeltbeskatning av selskapsformue er uheldig.

Ved skattereformen 1992 ble enkelbeskatning av aksjeselskapsformue gjennomført, se nå sktl. § 2-36, 1. ledd. 

Bestemmelsen gjelder også utenlandske selskaper med samme karakteristiske trekk som norske aksjeselskaper, jf. henvisningen til sktl. § 2-2, 1. ledd e. 

2.3 Særlig om innretninger
For innretninger som ikke har eiere, slår den begrunnelse som er gitt for å gjøre aksjeselskap skattefri, ikke til. Derfor er disse gjennomgående formuesskattepliktige; dette følger av at unntaket i sktl. § 2-36, 1. ledd ikke gjelder institusjoner som nevnt i sktl. § 2-2, 1. ledd f.eks. bokstav b, c og h. Således er f. eks. stiftelser, sparebanker og gjensidige forsikringsselskaper formuesskattepliktige. Skattesatsen er 0,3 %, jf. ssv. 2006 § 2-2. 

Stiftelser vil imidlertid ofte være skattefrie iht. sktl. § 2-32.

3. Oppgjørstidspunkt

Nettoformuen skal gjøres per 1. januar i ligningsåret, og dette tidspunktet er som hovedregel også avgjørende for verdsettelsen, § 4-1. Hvor det er behov for et helt nøyaktig skjæringspunkt, er dette kl. 00.00 den 1. januar. Dette kan være aktuelt for aksjer o.l. og for valuta, som kan handles døgnet rundt på børser i hele verden og som kan endre seg raskt i verdi. 

4. Bruttoformue

4.1 Begrepet bruttoformue
Hovedregelen om hva som omfattes av lovens bruttoformuesbegrep, finnes i sktl. § 4-1, 1. ledd: "... skattyterens eiendeler med økonomisk verdi ...".
Ordlyden omfatter fast eiendom, løsøre, finansformue (typisk selskapsandeler og fordringer) samt immaterielle verdier. Også kontanter omfattes. Det er videre på det rene at begrepet også omfatter begrensede rettigheter i formuesobjekter (jf. unntaket for tidsbegrenset bruksrett i sktl. § 4-2, 1. ledd b). Bestemmelsen omfatter også løsøre hvis avkastning er unntatt fra inntektsbeskatning etter sktl. § 5-21, 1. ledd (innbo o.l.); dette innebærer at f.eks. samlinger av kunst, antikviteter, våpen osv. omfattes av formuesbegrepet. Og begrepet omfatter både formue som inngår i virksomhet og ren privatformue (se foran pkt. 1.2 om den lovgivningspolitiske side av dette).
		Denne oppregning er kasuistisk. Det har imidlertid interesse å forsøke å peke på hva som er de karakteristiske trekk for lovens bruttoformuesbegrep, for det som faller utenfor et slikt begrep, faller utenfor skatteplikt selv om det ikke dekkes av noe unntak. I prinsippet dreier det seg om tolkning av bestemmelsen i sktl § 4-1, 1. ledd. 
		Det må for det første dreie seg om et objekt, derunder finansobjekter og immaterielle objekter. Dette vilkår innebærer at rettigheter etter tjenesteavtaler faller utenfor. Har jeg et krav på A om at han skal yte en arbeidsprestasjon, en frakttjeneste osv., er den økonomiske verdi denne avtalen måtte ha for meg, ikke skattepliktig formue. Men skattyteren behøver ikke være eier av objektet; også en bruksrett er som nevnt et formuesobjekt i lovens forstand. 
		Det må for det annet dreie seg om en rettighetsposisjon for skattyteren. Som nevnt omfattes både eiendomsrett og bruksrett. Bruk i kraft av allemannsrett faller imidlertid utenfor; det må dreie seg om en subjektiv rett for skattyteren. Av dette kravet følger at bruk som ikke er basert på en rettighet (tålt bruk), ikke representerer skattepliktig formue. Det samme gjelder en foreldet fordring eller en "moralsk" fordring på annet grunnlag. 

Tar man utgangspunkt i et regnskap, innebærer dette at ikke alt som står som aktivas i balansen er skattepliktig formue. Aktiverte omkostninger, renter osv. faller utenfor formuesbegrepet. 

For det tredje må rettighetsposisjonen ha pengeverdi i den forstand at den må kunne gjøres om i penger (jf. vilkåret ”med økonomisk verdi”).  Det er ikke noe krav at objektet/rettigheten kan omsettes; en fordring som bare kan innløses, men ikke omsettes, vil derfor være omfattet av formuesbegrepet; det samme gjelder en selskapsandel som ikke kan omsettes. Dette vilkåret innebærer at gjenstander som bare har affeksjonsverdi, faller utenfor. Det samme gjelder personlige ferdigheter (jf. økonomenes begrep human capital), også hvor disse har fått et formelt utslag i bevilling e.l. En advokatbevilling er altså ikke skattepliktig formuesobjekt. Heller ikke den verdi som ligger i å ha godt stillingsvern, er noe formuesobjekt i lovens forstand. 
		For det fjerde må det dreie seg om en rettighetsposisjon som skattyteren har per 1. januar i det aktuelle år. Dette vilkåret innebærer at det er tilstrekkelig at en fordring er stiftet pr. denne dato, den behøver ikke være forfalt (jf. forutsetningsvis sktl. § 4-2, 1. ledd d som oppstiller et unntak). Og det innebærer at utsikter til å bli rettighetshaver ikke er tilstrekkelig til å bli formuesskattepliktig (f.eks. forventet arv).
På den annen side kan det pekes på et enkelte omstendigheter som er uten betydning for skatteplikten: Det er likegyldig hvordan objektene er ervervet – om de er kjøpt, arvet, mottatt som gave eller fremstilt skattyteren selv. Det er videre likegyldig om de brukes privat, i næringsvirksomhet eller overhodet ikke, og det er likegyldig om inntekten av gjenstanden er skattepliktig eller ikke. 

4.2 Presiseringer og unntak

4.2.1 Betingede rettigheter
Sktl. § 4-2, 1. ledd a unntar fra formuesbegrepet "rettighet som er avhengig av at en betingelse inntrer". Den korresponderer med at den betinget forpliktede ikke får gjeldsfradrag, sktl. § 4-3 bokstav b. Bestemmelsen har først og fremst betydning for fordringer, men gjelder i prinsippet generelt. Fremstillingen tar først og fremst sikte på fordringer.
		Bestemmelsen reiser flere tolkningsspørsmål. Et første spørsmål er hva som ligger i uttrykket "avhengig av". Dette kan tenkes å referere seg til fordringens stiftelse. Men fordi dette er et generelt vilkår for at det skal foreligge formue, ville  bestemmelsen med en slik forståelse ha liten selvstedig betydning. Bestemmelsens sentrale anvendelsesområde er derfor der fordringen er stiftet, men hvor det er oppstilt nærmere vilkår for at fordringen skal aktualiseres. Skoleeksemplet er kausjonistens regresskrav mot hoveddebitor: Kravet er stiftet i og med at kausjonisten har påtatt seg kausjonsforpliktelsen. Men regresskravet aktualiseres ikke før kausjonisten selv må innfri. Et annet eksempel er krav etter skadeforsikringsavtaler; kravet er avhengig av at forsikringstilfellet inntrer.
		Flere tolkningsspørsmål knytter seg til uttrykket "betingelse".  Det er på det rene at loven skal forstås slik at den bare gjelder såkalte suspensive betingelser, dvs. betingelser som må inntre for at rettigheten skal oppnås. Såkalte resolutive betingelser omfattes altså ikke, dvs. betingelser som innebærer at en rettighetsposisjon bortfaller. Denne tolkningen er uttrykkelig uttalt i forarbeidene (SKI 1904 s. 132). Hvis jeg eier et gårdsbruk som en annen har odelsrett til, skal jeg likevel beskattes som eier så lenge den annen ikke har gjort odelsretten gjeldende. 

Sondringen mellom suspensive og resolutive vilkår er imidlertid ikke klar, og i noen grad beror den på hvordan vilkåret er formulert (jeg har mottatt en pengesum, men må levere denne fra meg igjen hvis en begivenhet inntreffer; retten til pengene er suspensiv i den forstand at ervervet ikke er endelig før det er klart at betingelsen ikke inntrer, men den er resolutiv i den forstand at jeg har pengene nå, men må gi dem fra meg om begivenheten inntrer). Dette problematiseres ikke nærmere her. 
	
Videre er det klart at omtvistede krav faller utenfor bestemmelsen. I slike tilfeller er det prinsipielt på det rene om fordringen eksisterer, og den er i og for seg aktuell; kravets gyldighet må ligningsmyndighetene ta stilling prejudisielt i slike tilfeller. Heller ikke usikre fordringer er betingede, selv om oppfyllelsen i og for seg er avhengig av debitor solvens. – At en fordring skal oppfylles etter en viss tidsfrist, gjør den heller ikke betinget; forfall er da ikke gjort avhengig av en uviss begivenhets inntreden. Uforfalte krav er altså formue. 
	
Ved opsjonsavtaler kan det være uklart om opsjonen skal oppfattes som en slik betingelse (og at det derfor ikke foreligger noe formuesobjekt) eller om opsjonen som sådan skal oppfattes som et selvstendig formuesobjekt som skal formuesbeskattes. Finansielle opsjoner som omsettes på markeder, må utvilsomt anses som selvstendige formuesobjekter og dermed som formue. Men en opsjon i arbeidsforhold der det f.eks. er en betingelse for utnyttelse at skattyteren er ansatt når opsjonen skal gjøres gjeldende, skal etter Utv. 1994 s. 931 FIN anses som en betinget rettighet og ikke som et eget formuesobjekt. Det samme må antas å gjelde individuelt utformede opsjoner knyttet til f.eks. fast eiendom.  
		Bestemmelsen om betingede rettigheter har også fått betydning for den formuesskatterettslige behandlingen av gjensidig bebyrdende kontrakter, se pkt. 8.

4.2.2 Begrensede rettigheter; særlig om tidsbegrensede bruksrettigheter
Det er foran slått fast at både eiendomsrett og bruksrett er formuesobjekter. Men man kan ikke samtidig beskatte både eier og bruker fullt ut; da ville de samme verdier bli beskattet to ganger. Utgangspunktet er derfor at brukeren skal beskattes for verdien av bruksretten, og at man så ved verdsettelsen av eiendommen på eierens hånd må ta hensyn til den verdireduserende omstendighet som bruksretten representerer. 

Rt. 1919 s. 731 gjaldt et tilfelle hvor bruksrettshaverne til et damanlegg var blitt formuesbeskattet for hele "den samlede økonomiske interesse, som knyttet sig til dette anlæg som saadant". Ligningen ble opphevet og Høyesterett ga anvisning på at bruksrettshaverne ikke kunne beskattes for "de interesser, der var brugseierne uvedkommende, altså verdier som fortsatt var på eierens (evt. andre bruksrettshaveres) hånd”. 
		Hvor bruksretten tilligger en herskende eiendom, oppstår spørsmålet om bruksretten skal formuesbeskattes som et selvstendig objekt eller inngå i verdsettelsen av den faste eiendom. Jf. pkt. 6.1  nedenfor. 

Fra denne hovedregel gjør sktl. § 4-2, 1. ledd b et unntak for "tidsbegrenset bruksrett". Tilsvarende bestemmer sktl § 4-3 bokstav b at verdien av tidsbegrensede bruksrettigheter ikke skal komme til fradrag hos eieren (og heller ikke tas i betraktning ved verdsettelsen, jf. pkt. 6.1 ). Reglene innebærer at verdien av den tidsbegrensede bruksretten blir beskattet hos eieren og ikke hos bruksrettshaveren. Den innebærer også at eieren blir skattlagt for eiendommens fulle omsetningsverdi selv om leiekontrakten presser verdien (typisk fordi leien er lavere enn markedsleie). Bestemmelsen er formodentlig begrunnet i praktiske hensyn. 
		Det oppstår tolkningsspørsmål så vel mht. hva som ligger i uttrykket "bruksrettigheter" som i uttrykket "tidsbegrenset". 
		Uttrykket "bruksrettigheter" omfatter så vel begrensede som totale bruksrettigheter (typisk leie eller feste). Mest praktisk er vanlig leieforhold. Leasing er et annet praktisk eksempel (gitt at leaseren ikke skal anses som eier, skal han ikke formuesbeskattes; det er utleaser som formuesbeskattes som eier). Også positive servitutter omfattes. 

Hvorvidt negative servitutter omfattes av bestemmelsen, kan være noe tvilsomt. Ordlyden passer ikke godt ("bruksrett" passer ikke på rådighetsforbud), men det synes å være liten grunn til å ha en annen regel for negative servitutter enn for de positive.  
Aarbakke 1998 s. 26-27 vil gi bestemmelsen analogisk anvendelse på panteretter og forkjøps- og løsningsretter. For panteretter kan spørsmålet bare være aktuelt i den utstrekning panteretten går ut over et underliggende pantekrav (som er formuesobjekt i seg selv), og spørsmålet er derfor ikke særlig praktisk. Forkjøps- og løsningsretter – altså rett for bruksrettshaver til å bli eier – kan med fordel heller vurderes ut fra tilordningssynspunkter..

Det må trekkes en grense mellom bruksrett og rett til (del av) eiendommen. Spørsmålet kommer særlig opp når rettighetshaveren har rett til å angripe eiendommens substans. En uthugstrett må anses som en overdragelse av eiendommens substans og ikke som en tidsbegrenset bruksrett. Også rett til å utta et visst kvantum sand, stein, torv osv. må anses som overdragelse av substans, ABC 2005 s. 936. 
		Bruksrettigheter er mest praktisk for fast eiendom. Men leierett til løsøre – herunder leasing – er praktisk, og Rt. 1934 s. 537 og s. 883 gjelder tilfeller hvor bestemmelsen ble anvendt på tidscerteparti i skip. Lisensavtaler er avtaler om bruk av immaterielle objekter, og de omfattes også av bestemmelsen. 
Hva som ligger i uttrykket "tidsbegrenset" er ikke nærmere definert i loven. Etter hevdvunnen fortolkning i praksis anses bruksrett på 99 år for tidsbegrenset, Utv. 1970 s. 48 SKD. Om bruksrett på mer enn 99 år uten videre skal anses som ikke tidsbegrenset, er ikke like klart, men kan trolig antas. "Kontrakter om bruksrettigheter/heftelser som har lengre varighet enn 99 år, vil regelmessig bli bedømt som stetsevarige (ikke tidsbegrenset)", ABC 2005 s. 935. Rettigheten anses også som tidsubegrenset selv om den er stiftet for kortere tid enn 99 år, hvis rettighetshaveren har opsjon på å forlenge forholdet slik at det varer ut over 99 år (en rett er f.eks. stiftet for 75 år, med opsjon for rettighethaveren til å forlenge forholdet enda 75 år). Hvis rettigheten er stiftet for mer enn 99 år, men eieren har rett til å si opp avtalen før 99 år er gått, må rettigheten anses som tidsbegrenset. Det sentrale er altså hvilken mulighet rettighetshaveren har til å holde rettighetsforholdet gående i mer enn 99 år. 

Etter tomtefestelova (lov 106/1996) § 7 gjelder feste av tomt for bolighus ”til festet vert sagt opp av festaren”. Dette er derfor en tidsubegrenset bruksrett. Etter samme lov § 8, 2. ledd gjelder en deklaratorisk regel om at feste av tomt til fabrikk- eller forretningsbygg gjelder for 80 år; dette er altså en tidsbegrenset bruksrett. 

For en rettighet som er inngått for et bestemt tidsrom som er lengre enn 99 år, vil før eller senere gjenstående tid bli lavere enn 99 år. Spørsmålet er da om rettigheten går over fra å være tidsubegrenset til å bli tidsbegrenset når 99 år gjenstår. Etter hevdvunnen oppratning er svaret nei, se Aarbakke 1987 s. 19: "En gang tidsubegrenset, alltid tidsubegrenset. "
		Hvis den som har en tidsbegrenset festerett bygger hus på grunnen, skal han formuesbeskattes som eier av huset, men ikke av grunnen, se Rt. 1963 s. 944.

Sktl. § 4-50 oppstiller et unntak fra regelen om at tidsbegrensede bruksrettigheter ikke er formue: Hvis det i testament eller annen disposisjon er bestemt at en eiendom skal tilfalle én, men at en annen i en tid skal ha bruksrett, skal bruksrettshaveren formuesbeskattes, selv om hans rett er tidsbegrenset. Han skal da beskattes som eier av eiendommen.

4.2.3 Periodiske ytelser
Som utgangspunkt er kapitalverdien av løpende ytelser skattepliktig formue (verdsettelsen må da skje ved en kapitalisering). Men sktl.  § 4-2, 1. ledd c unntar fra skatteplikt "tidsbegrenset rett til periodisk ytelse". Typiske eksempler er livrenter, pensjoner og føderåd. Motstykket er at kapitalverdien av forpliktelsen ikke er fradragsberettiget hos debitor, sktl. § 4-3 bokstav c. 

Bestemmelsene er begrunnet i praktiske hensyn og må ses i sammenheng med inntektsskattereglene: Ved beregning av alminnelig inntekt har debitor fradragsrett (sktl. § 6-41) og kreditor er skattepliktig (sktl. § 5-42 bokstav a). Strengt tatt skulle bare rentedelen, og ikke kapitaldelen, av ytelsen være fradragsberettiget/skattepliktig ved inntektsligningen, mens kapitaldelen skulle behandles som nedbetaling av et kapitalbeløp (som ikke gir fradragsrett). Men en slik oppdeling fant man for komplisert. At debitor ved inntektsligningen får fradrag for mer enn det som strengt tatt er riktig, kompenseres ved at han ikke får gjeldsfradrag ved formuesligningen. Kreditor på sin side inntektsbeskattes for mer enn det som er prinsipielt riktig, men slipper til gjengjeld formuesskatt av restkravet.

Et hovedspørsmål ved tolkningen av bestemmelsen er hva som ligger i uttrykket "periodisk ytelse". Pensjoner, livrenter og føderåd er uttrykkelig nevnt som eksempler, og karakteristisk for disse er at de løper så lenge kreditor lever, eller til han oppnår en viss alder. Det må anses som en sikker tolkning at det rettslige grunnlag for ytelsesplikten ikke spiller noen rolle. Spesielt må det legges til grunn at også løpende ytelser som er vederlag for avståelse av gjenstander (typisk fast eiendom eller næringsvirksomhet) omfattes av bestemmelsen, se Rt. 1968 s. 510 (se nedenfor) og Rt. 1976 s. 1019 (gjelder inntektsskatt). 
	Nedbetalinger av kapitalbeløp faller utenfor bestemmelsen, selv om det betales mange rater. Det sentrale ved grensedragningen mellom periodiske ytelser og ratemessig nedbetaling av kapitalbeløp er usikkerhetsmomentet: For at det skal foreligge en periodisk ytelse, må det være usikkert hvor lenge ytelsen vil løpe og altså hvor stort det totale beløpet vil bli. Det typiske er at ytelsen løper så lenge kreditor lever (og evt. ikke har oppnådd en viss alder). Hvis ytelsesplikten er begrenset både beløpsmessig og til den berettiges levetid, kan grensedragningen volde problemer, se Rt. 1968 s. 510: 

En bedrift ble solgt for vel 1,5 mill. kr. Kjøpesummen skulle betales i form gjeldsovertakelse, kontant betaling og en løpende ytelse. Forpliktelsen til å betale den løpende ytelsen var begrenset på to måter: Dels til et samlet beløp på kr. 811 807 og dels skulle ytelsesplikten bortfalle når selger og hans hustru var døde. Sistnevnte begrensning ville ha praktisk betydning hvis de døde før hele beløpet var betalt. Beløpsgrensen ville være nådd og  ytelsesplikten således bortfalle hvis selgeren og hustruen ble hhv. 72 og 71 år gamle.  Skattyteren ble formuesbeskattet for hele kapitalbeløpet, og Høyesterett opprettholdt ligningen.
	Dommen må kunne tas til inntekt for det syn at ytelser som er både beløps- og livstidsbegrenset, ikke kan anses som periodisk ytelse i lovens forstand. Unntak fra denne regel må muligens oppstilles hvor beløpsgrensen er så høy at kreditor må bli meget gammel for at beløpsgrensen skal få betydning. 

Bestemmelsen krever at ytelsene skal løpe i et "begrænset tidsrum".  Tidsubegrensede ytelser faller altså utenfor. Fordi de fleste tidsbegrensede ytelser skal løpe i kreditors levetid (eller oppnådd alder) og dette utvilsomt vil utgjøre et begrenset tidsrum, har avgrensningen av kriteriet begrenset tidsrum liten praktisk betydning. En 99-årsgrense må antas å gjelde også her. 

4.2.4 Visse uforfalte krav
Som nevnt er den alminnelige regel at fordringer som er stiftet, er skattepliktig formue selv om fordringen ennå ikke er forfalt (for krav i gjensidig bebyrdende forhold kreves også at kreditors krav er opptjent, se pkt. 8). Fra dette utgangspunkt oppstiller sktl. § 4-2, 1. ledd d unntak for tre kategorier av fordringer: Krav på lønn i tjenesteforhold, renteterminer og utbytte. Bestemmelsen korresponderer et stykke på vei, men ikke helt, med bestemmelsen i sktl. § 4-3 bokstav d, som nekter debitor fradragsrett for renteterminer og utbytte, men ikke for lønn. 

Historisk er bestemmelsen begrunnet med at de aktuelle inntekter fulgte kontantprinsippet ved inntektsbeskatningen. Begrunnelsen slår ikke lenger til for annet enn lønnsinntekter. 
		Fradragsretten for uforfalte lønnsforpliktelser – og dermed asymmetrien mellom lønnskrav og lønnsforpliktelser – kom inn i loven i 1981 som ledd i en tiltakspakke for næringslivet. 

Bestemmelsen om lønnskrav skal tas på ordet; den omfatter altså bare lønnskrav i tjenesteforhold. Virksomhetsinntekt og inntekt i oppdragsforhold utenfor tjenesteforhold faller altså utenfor unntaksbestemmelsen. Bestemmelsens praktiske betydning ligger først og fremst i at den også omfatter feriepenger (som i stor grad er opptjent det ene året og forfaller det neste). 
		Bestemmelsen om uforfalte renter har praktisk betydning for obligasjonsrenter o.l. med renteforfall til fast tidspunkter. Går en rentetermin f.eks. fra 1. okt. til 1. april, skal skattyter ikke formuesbeskattes for kravet på tre måneders opptjente, men ennå ikke forfalne renter. Derimot har bestemmelsen ikke praktisk betydning for vanlige innskuddsrenter i bank, for disse rentene anses forfalt umiddelbart ved opptjening. Opptjente bankrenter per 31. desember er altså skattepliktig formue per 1. januar året etter. 
	
Bestemmelsen i sktl. § 4-2, 1. ledd k kan nevnes i denne sammenheng: Uforfalte krav på lotterigevinster o.l. som er fritatt for inntektsskatt etter sktl. § 5-50, 2. ledd, er unntatt fra formuesskatteplikt. 

4.2.5 Immaterielle verdier
Immaterielle rettigheter er, som nevnt, omfattet av bruttoformuebegrepet. Dette innebærer typisk at patent-, opphavs-, mønster- og varemerkerettigheter er omfattet. For alle disse er det karakteristisk at loven etablerer en rettighetsposisjon. Loven gjør imidlertid visse unntak, og den gir dessuten uttrykkelige regler om et par tilfeller hvor det ikke etableres noen egentlig rettighetsposisjon og hvor det derfor kunne være tvil om skatteplikten. 
		Sktl. § 4-2, 1. ledd e unntar opphavsrett og patentrett som fortsatt befinner hos opphavsmannen eller oppfinneren. Unntaket er begrunnet i praktiske hensyn: Det er vanskelig å verdsette en slik rettighet når den ikke har vært gjenstand for omsetning. Fordi slike rettigheter normalt ikke omsettes (men typisk gjøres inntektsgivende ved forlags- og lisensavtale), har unntaket stor praktisk betydning. På arvingenes hånd er imidlertid slike rettigheter formuesskattepliktig; de har vært gjenstand for en verdsettelse i forbindelse med arveavgiftsberegningen. 
		Forretningsverdi (goodwill) er ikke gjenstand for formuesskatt, sktl. § 4-2, 1. ledd f. Bestemmelsen kom inn i loven ved lovreformen i 1999 og viderefører tidligere gjeldende rett, jf. Rt. 1931 s. 181. Skattefriheten gjelder også om virksomheten har vært omsatt og forretningsverdien således finnes i regnskapet. 

Rt. 1931 s. 181 gjelder spørsmålet om formuesskatt for ”den verdi som ligger i det forhold at bladforetagendet er blitt opparbeidet til at være den innbringende forretning som tilfellet er”. Forretningen hadde vært omsatt, og forretningsverdien var oppført i erververens balanse. Likevel kom Høyesterett (under dissens 6-1) til at forretningsverdien ikke var formuesskattepliktig. Flertallet baserte seg bl.a. på forarbeidene (SKI s. 133) som legger vekt på verdsettelsesproblemene. Flertallet fant ingen grunn til å behandle tilfeller hvor forretningsverdien var omsatt og ført opp i balansen på noen annen måte – det ville være ”en vilkaarlig ordning som ikke kan utledes av almindelige skatterettslige prinsipper…”. 
		
Unntaket for forretningsverdi er praktisk sett meget viktig, ikke minst i IKT-foretak der forretningsverdien kan utgjøre det vesentlige av verdiene. Unntaket gir dessuten rettspolitisk uheldige løsninger ved at det blir vesentlig forskjell i verdsettelsen av foretak som drives som enkeltpersonforetak, ANS/KS eller ikke børsnotert aksjeselskap på den ene side og børsnotert aksjeselskap på den annen: I sistnevnte tilfelle vil forretningsverdien gjennomgående være reflektert inn i børskursen på aksjene, som er verdsettelsesnormen for aksjene. Se nærmere pkt. 6.4.
Etter sktl. § 4-2, 1. ledd g “teknisk, merkantil eller annen kunnskap” (ofte omtalt som know-how) unntatt fra formuesskatt. Dette kan ses som en konsekvens av fritaket for forretningsverdi, for det er ofte vanskelig å skille mellom forretningsverdi og slik kunnskap. 

4.2.6 Formue i utlandet
På samme måte som ved inntektsbeskatningen, gjelder et globalprinsipp også ved formuesbeskatning, jf. sktl. § 2-1, 9. ledd og § 2-2, 6. ledd. Loven oppstiller ingen unntak, ikke en gang for fast eiendom i utlandet, men skatteavtaler som er basert på unntaksprinsippet, vil innebære at bl.a. fast eiendom ikke kan formuesbeskattes her. Kreditreglene i sktl. § 16-20 ff. gjelder tilsvarende for formuesskatt som for inntektsskatt hvor skatteavtale er basert på kreditprinsippet eller det ikke foreligger skatteavtale. 

Men fordi en rekke land ikke (lenger) har formuesskatt, vil det ofte ikke være noen utenlandsk skatt å kreditere i norsk formuesskatt. Om f.eks. en person hjemmehørende i Norge, eier en fritidseiendom i Danmark, vil den bli skattlagt i Norge, uten at det er noen dansk formuesskatt å kreditere i norsk formuesskatt.  Den danske ejendomsværdiskatten og den svenske fastighetsskatten anses etter administrativ oppfatning ikke som formuesskatter i denne relasjon, se Lignings-ABC 2005 s. 1249
 
4.2.7 Utlendingers formue i Norge
Skattytere som er bosatt i utlandet, kan være begrenset skattepliktig for formue i Norge. Formuesskatteplikten omfatter fast eiendom og løsøre her (sktl. § 2-3, 1. ledd a) og formue knyttet til filial her (sktl. § 2-3, 1. ledd b). Sistnevnte regel har selvstendig betydning ved at den også omfatter andre verdier enn fast eiendom og løsøre som er knyttet til filialen, typisk finansformue i form av aksjer og fordringer. 
	Ut over det som følger av filialregelen, er en person som er bosatt i utlandet, ikke formuesskattepliktig i Norge for aksje i norsk selskap (sktl. § 2-3, 1. ledd c nevner bare utbytte) eller fordring mot norsk debitor, f.eks. innskudd i norsk bank (fordringer og renter av dem er overhodet ikke nevnt særskilt i sktl. § 2-3). 

5. Gjeld

5.1 Gjeldsbegrepet
Formuesskatten er, som inntektsskatten, en nettoskatt, og det kan derfor kreves ”fradrag for gjeld som skattyteren hefter for”, sktl. § 4-1, 1. ledd. Fradragsretten gjelder all gjeld, ikke bare gjeld som skattyterens gjenstander er pantsatt for. 
Skattyteren må hefte for gjelden per 1. januar. Tidspunktet for når gjeld oppstår, beror på reglene om det enkelte rettsforhold, se nærmere Aarbakke 1998 s. 72 ff. Som for fordringer er det tilstrekkelig at gjelden er stiftet per 1. januar; det kreves ikke at den er forfalt. 
Gjeld består typisk av pengeforpliktelser. Aarbakke (1998 s. 70) vil begrense gjeldsbegrepet til pengeforpliktelser, mens Lignings-ABC (2005 stikkord Gjeld 1.1) lar begrepet omfatte også forpliktelser som har ”pengers verdi”, dvs. forpliktelser til å levere en gjenstand. Aarbakkes argument for å holde naturalforpliktelser utenfor, er at plikten til å svare formuesskatt av gjenstanders verdi, skal avgjøres av reglene om tilordning av bruttoformue, ikke reglene om gjeld. 

Sett at A i desember avgir et løfte om å overføre en eiendom til B vederlagsfritt i januar året etter. Her er spørsmålet om A eller B skal anses som eier per 1. januar, og det er etter Aarbakkes syn ikke aktuelt å anse A som eier, men å gi ham fradrag for forpliktelsen til å levere gjenstanden (og å formuesbeskatte B for retten til å bli eier). Slik gjøres det neppe heller i praksis. Men spørsmålet kan komme på spissen i gjensidige bebyrdende kontraktsforhold der pengeytelsen er forskuddsbetalt, se pkt. 7.3.

5.2 Unntak og presiseringer
5.2.1 Unntakene i sktl. § 4-3 bokstav a til d
Disse unntakene er omtalt under pkt. 4.2.1 til 4.2.4 foran i forbindelse med de parallelle unntakene fra bruttoformuesbegrepet.

5.2.2 Skattegjeld
For gjeld i form av inntekts- og formuesskatt har loven særskilte regler, sktl. § 4-3 bokstav e og f. For slike poster kunne det ellers være vanskelig å ta stilling til når gjelden er stiftet. Fremstillingen begrenses til fysiske personers skattegjeld. Det er begrepene forskuddskatt og restskatt som refererer seg til fysiske personer. 

Begrepene forhåndsskatt og resterende skatt refererer seg til aksjeselskaper, og begrepet terminskatt til oljeselskaper (jf. petrsktl. § 7). Fordi (allmenn)aksjeselskaper ikke er formuesskattepliktig, har disse reglene bare betydning for verdsettelse av aksjer i ikke-børsnoterte selskaper, se pkt. 6.4.3. 

Forskuddsskatt utskrives senhøstes året forut for inntektsåret og skal betales enten i form av forskuddstrekk i lønn eller til bestemte tider i løpet av inntektsåret (sktbl. § 20). Forpliktelsen til å betale forskuddsskatt er bare fradragsberettiget gjeld hvor den er forfalt. Dvs. at plikten til å betale forskuddsskatt for et år 1, er ikke fradragsberettiget gjeld ved formuesligningen per 1. januar i år 1, men først ved formuesligningen per 1. januar i år 2. Dette innebærer at det bare er misligholdte forskuddsskatteterminer som er aktuelle som gjeld, for på dette tidspunktet er all forskuddsskatt forfalt.
	Restskatt er resultat av avregningen (av forskuddsskatt mot utlignet skatt) som finner sted i året etter ligningsåret. Denne restskatten ligger for så vidt i kortene allerede 1. januar i ligningsåret (dvs. dagen etter utløpet av inntektsåret). Men etter loven kan restskatt bare fradras som gjeld når den er utlignet ved utløpet av inntektsåret. Dette innebærer at restskatt for år 1, som utlignes i år 2, kan være gjeldspost først ved formuesligningen per 1. januar år 3. Normalt vil restskatten være forfalt før årsskiftet slik at det i praksis først og fremst er misligholdte restskatteforpliktelser som kan fradras. 
	Ligningen kan etter omstendighetene endres lenge etter ligningsåret. Om en skattyter får økt sine skattegjeld ved en endringsligning flere år senere, måtte formuesberegningen gjøres om dersom skattegjelden som fremkommer ved endringsligningen er fradragsberettiget som om ligningen hadde vært riktig fra først av. Slik endring avskjæres ved sktl. § 4-3 bokstav f. 

5.2.3 Gjeld i internasjonale forhold
a. Skattyter bosatt i Norge. Som nevnt er det hovedregelen at også formuesposter i utlandet er formuesskattepliktig i Norge når skattyteren er skattemessig bosatt i Norge. Hovedregelen er derfor også at gjeld er fradragsberettiget i Norge selv om den stiftet i utlandet og/eller er gått til å finansiere anskaffelse av formuesobjekter i utlandet. Dette blir situasjonen hvor Norge ikke har skatteavtale med vedkommende annen stat eller har skatteavtale som er basert på kreditprinsippet.
	Hvor skatteavtale er basert på unntaksprinsippet fra norsk side, er imidlertid regelen en annen. En slik skatteavtale vil typisk innebære at fast eiendom og fast driftssted i den annen stat ikke kan skattlegges i Norge. Konsekvensene for fradragsretten for gjeld er regulert i sktl. § 4-31. Denne er basert på at gjeldsfradrag skal reduseres forholdsmessig ut fra forholdet mellom formue som ikke kan skattlegges i Norge pga. skatteavtalen, og skattyterens totale formue. Fordelingen skal skje på grunnlag av regnskapsmessige verdier for regnskapsmessige skattytere (2. ledd) og på grunnlag av ligningsmessige verdier for skattytere som bare har bokføringsplikt; det samme gjelder formodentlig for skattytere som ikke en gang er bokføringspliktige (noe loven uttrykkelig sa frem til lov 73/2004). Man gjør altså ikke noe forsøk på å allokere den enkelte gjeldspost til spesielle formuesposter. Selv om skattyterens gjeld fullt ut refererer seg til anskaffelse av eiendom i utlandet, vil en forholdsmessig del av den – beregnet etter sktl. § 4-31 – være fradragsberettiget i Norge. Begrunnelsen er først og fremst at dette er praktisk vanskelig å gjennomføre. 

Dette kan etter omstendighetene lede til dobbelt fradragsrett, fordi skattyteren kan ha rett til fradrag for slik gjeld i den annen stat etter intern rett der.. 

b. Skattyter bosatt i utlandet. Her bygger loven på et annet prinsipp: Skattyter som driver virksomhet i Norge gjennom filial her, har krav på fradrag bare for gjeld som er stiftet til fremme av virksomheten, sktl. § 4-31, 5. ledd. I forhold til denne regelen må man altså ta stilling til hvilke gjeld som refererer seg til skattyteren virksomhet i Norge. Det kan by på problemer, men det ville formodentlig vært enda vanskeligere å foreta en forholdsmessig fordeling i disse tilfellene.  – Bestemmelsen synes også å forutsette at gjeld stiftet til anskaffelse av fast eiendom her (som ikke inngår i virksomhet), ikke kan fradras her overhodet, men Lignings-ABC (2005 stikkord Gjeld 4.2.1 ) gir uttrykk for at pantegjeld på eiendom i Norge stiftet i forbindelse med anskaffelse av eller påkostning på eiendommen, bør godtas til fradrag. 

6. Verdsettelse

6.1 Hovedregel
Sktl. § 4-1, 1. ledd bestemmer at formuesobjektene skal verdsettes ”til omsetningsverdien”, dvs. det den aktuelle gjenstand koster på markedet. Det er verdien kl. 00.00 den 1. januar man skal frem til. 

Loven gir ingen nærmere anvisning på hvordan man skal finne frem til omsetningsverdien. Alle metoder som kan kaste lys over spørsmålet, er derfor brukbare. Pris ved omsetning av tilsvarende gjenstander, vil kunne ha stor betydning; men også priser som er oppnådd på eiendommer i samme strøk, kan gi veiledning. Beregning av verdi ut fra kapitalisering av årlig avkastning, er en annen metode; for skog er dette lovens norm, sktl. § 4-11, 2. ledd. For løpende ytelser vil kapitalisering være den sentrale måten.  Inntektsskattemessige inngangsverdier og nedskrevne verdier er normalt dårlige indikatorer på omsetningsverdien. Men for varelager er dette likevel lovens regel, sktl. § 4-17, og Lignings-ABC (2005 stikkord Formue 7.2) angir saldoverdien som verdsettelsesnorm for gjenstander i saldogruppe a, c og d. 
	Loven oppstiller en rekke unntak fra hovedregelen om omsetningsverdien. Viktigst blant disse er unntakene for boligeiendom og (først og fremst ikke-børsnoterte) aksjer, se pkt. 6.3 og 6.4. For en rekke eiendeler gjelder det dessuten særlige regler om hvordan omsetningsverdien skal bestemmes; viktig er reglene om verdsettelse av kraftverk i sktl. § 18-5. 

6.2 Generelt om verdsettelse
Den alminnelige regel er at hver enkelt gjenstand skal verdsettes for seg. For fast eiendom verdsettes grunn og bygninger likevel under ett, med mindre bygningene står på festet grunn. Tilbehør til fast eiendom vil bli verdsatt sammen med den faste eiendommen, og det samme gjelder reale rettigheter knyttet til eiendommen, f.eks. en positiv servitutt over en naboeiendom; for jordbrukseiendom er dette uttalt i sktl. § 4-11, 1. ledd. Men hvis sammenhengen mellom flere gjenstander bare er økonomisk – slik som for flere gjenstander i samme virksomhet – , skal verdsettelsen skje separat og ikke for virksomheten som sådan, se f.eks. Rt. 1934 s. 537 (skip og gunstig certeparti skulle bedømmes for skatteplikt og verdsettes hver for seg). 
	Reglene i sktl. § 4-2 og § 4-3 – og spesielt bokstav b om som oppstiller unntak fra formues- og gjeldsbegrepene for tidsbegrenset bruksrett – har ikke bare betydning for skatteplikt og fradragsrett; skal de nå sitt formål, må de også tillegges betydning for verdsettelsen, se Rt. 1934 s. 537 (skip skulle verdsettes uten at det skulle tas hensyn til et gunstig certeparti knyttet til skipet). En tidsbegrenset bruksrett som presser prisen på en eiendom ned (typisk fordi leienivået er lavere enn markedsleien og ikke uten videre kan justeres opp), gir altså hverken grunnlag for fradragsrett eller for at det tas hensyn til verdireduksjonen ved verdsettelsen. 

Forhold som påvirker gjenstandens verdi og som ikke er omfattet av sktl. § 4-2 og § 4-3, skal imidlertid tas i betraktning, se f.eks. Rt. 1958 s. 801 der dette er avgjort for hjemfallsrett.

Verdsettelser er ofte en utpreget skjønnsmessig prosess, og det kan lett oppstå ulikheter i verdsettelsesnivå. I praksis har det vist seg vanskelig å få til verdsettelser opp mot omsetningsverdien. Undervurderingen er til dels betydelig – for boligeiendom så betydelig at lovgiveren har tatt konsekvensen av det, jf. sktl. § 4-10, 1. ledd – , men også annen fast eiendom og løsøre verdsettes gjennomgående til verdier som er vesentlig lavere. 
Et praktisk viktig spørsmål er hvilke forskjeller som kan aksepteres, ut fra det forvaltningsrettslige forbud mot usaklig forskjellsbehandling eller ut fra mer spesifikt skatterettslige normer. Spørsmålet har særlig vært aktuelt for boligeiendom, og praksis har akseptert meget betydelige grader av forskjellsbehandling, se særlig Rt. 2001 s. 1201.

Saken gjaldt verdsettelse av eiendommene til to borettslag, men det rettslig springende spørsmål var om et rundskriv ved Oslo ligningskontor, kunne aksepteres. Dette gikk ut på at boligeiendom ikke skulle vurderes for omtaksering hvis det måtte antas av taksten ikke oversteg 50 % av omsetningsverdien. I dommen er det antatt at takstnivået gjennomsnittlig lå på ca 25 % av omsetningsverdien. Høyesterett aksepterte (under dissens 3-2) praksis iht. rundskrivet, selv om det altså innebærer at taksten kunne bli satt til inntil det dobbelte av gjennomsnittverdiene. Det forvaltningsrettslige forbudet mot usaklig forskjellsbehandling er bare helt kort berørt: ”…jeg [kan ikke] se at det generelle likhetsprinsippet som gjelder i forvaltningsretten, her kan føre til et annet resultat”.  (Reglene er senere noe endret, se pkt. 6.3.) Dommen skal nok forstås på bakgrunn av den særlig uklare stillingen ved verdsettelse av boligeiendom, der Stortinget ikke har vært i stand til å fastsette mer retningsgivende regler for verdsettelse. Det må derfor antas at tilsvarende ulikheter i verdsettelser ikke uten videre vil bli akseptert ved verdsettelse av andre gjenstander. 

6.3 Særlig om boligeiendom
For boligeiendom ble etter hvert forskjellen mellom lovens regel om verdsettelse til omsetningsverdi og faktisk verdsettelsespraksis så stor at bestemmelsen (som nå finnes) i sktl. § 4-10, 1. ledd, ble tatt inn i loven. Etter denne bestemmelsen kan verdien av boligeiendommer settes lavere enn omsetningsverdien. 
	Takstnivået for boligeiendommer er meget uensartet, ikke bare mellom ulike strøk av landet, men også innen enkeltkommuner. Sannsynlig undervurderes verdifull eiendom forholdsvis mer enn mindre verdifull eiendom. For å redusere forskjellsbehandlingen noe, har Stortinget vedtatt at skattytere kan kreve reduksjon av ligningsverdien til 30 % av omsetningsverdien dersom ligningsverdien i utgangspunktet er høyere, jf. takseringsregler 2005 § 1-1-1. Tross dette utgjør det ulike og tilfeldige takstnivået særlig for boligeiendom et betydelig problem både ut fra et rettferdighets- og effektivitetssynspunkt. 

En viktig grunn til at verdsettelsessystemet ikke er blitt reformert, er at verdsettelsen frem til 2004 hadde betydning også for inntektsbeskatningen av eieren når han brukte boligen selv. Etter at denne såkalte boligskatten er opphevet, burde forholdene ligge bedre til rette for en reform. Men foreløpig har intet skjedd.

6.4 Særlig om aksjer
6.4.1 Innledning
Verdsettelse av ikke-børsnoterte aksjer er et klassisk problem i formuesskatteretten, dels fordi selve verdsettelsen er vanskelig, men dels også fordi Stortinget har ønsket å gi fordeler for familiebedrifter, og disse er tradisjonelt gitt i form av gunstig verdsettelse av ikke-børsnoterte aksjer. For børsnoterte aksjer kan man knytte an til børskursen. 

Problemene med verdsettelse av ikke-børsnoterte aksjer reflekteres i rettsutviklingen: Frem til 1981 ble omsetningsverdien fastsatt ut fra et skjønn som ikke var basert på nærmere retningslinjer i regelverket.  Alle faktorer som kunne påvirke aksjeverdien, skulle tas i betraktning. I perioden 1981-1991 skulle ligningsverdien settes til en prosent (som varierte noe over tid) av selskapets likvidasjonsverdi. Disse reglene var enklere å anvende, men ledet i praksis til dels meget lave verdsettelser. Ved skattereformen i 1991 var ambisjonen – i tråd med prinsippene bak reformen overhodet – å bringe takstnivået opp mot omsetningsverdi. De reglene om dette som i første omgang ble vedtatt, trådte aldri i kraft, for i mellomtiden hadde et politisk stemningsskifte ledet til at det ble vedtatt meget liberale regler: verdien av ikke-børsnoterte aksjer skulle settes til 30 % (den såkalte ”aksjerabatten”) av aksjens andel av selskapets skattemessig verdier; som det fremgår nedenfor, er undervurderingen betydelig større enn det ”aksjerabatten” representerer. Hovedbegrunnelsen var hensynet til familiebedriftene. Gjeldende regel er basert på den samme strukturen, men prosentsatsen er økt fra 30 % til 65 % i 2005 (per 1. jan. 2006) og 80 % i 2006 (per 1. jan 2007). – En klar svakhet ved reglene er at den skattefordelen som er myntet på familiebedrifter, kommer alle ikke-børsnoterte selskaper til gode, uansett om de med rimelighet kan kalles familiebedrifter eller ikke. – De reglene som ble vedtatt i 1991, ble også gjort gjeldende for verdsettelse av ikke-børsnoterte aksjer for arveavgift, og for arveavgiftsformål er ”aksjerabatten” fortsatt 70 %, se arveavgiftsloven § 11 A. 

6.4.2 Børsnoterte aksjer
For disse er reglene enkle, jf. sktl. § 4-12, 1. ledd: De skal verdsettes på basis av børsverdi. Det gis en rabatt også i børsnoterte aksjers børsverdi: De skal verdsettes til 65 % av børsverdi for ligningen per 1. jan. 2006 og til 80 % per 1. jan. 2007. 

Grunnen til at det gis ”aksjerabatt” også for børsnoterte aksjer – i og for seg et klart avvik fra hovedregelen –, er at forskjellen i verdsettelse mellom børsnoterte og ikke-børsnoterte aksjer ikke bør bli for stor. 
	Samme norm gjelder for grunnfondsbevis og aksjefond, jf. sktl. § 4-12, 5. og 6. ledd. 

6.4.3 Ikke-børsnoterte aksjer
For ikke-børsnoterte aksjer gjelder særregler både mht. verdsettelsesnorm og -tidspunkt.

a. Verdsettelsestidspunkt. Mens skattepliktige gjenstander etter hovedregelen skal verdsettes til verdien per 1. januar i ligningsåret (sktl. § 4-1, 1. ledd), skal ikke børsnoterte aksjer verdsettes til verdien ”1. januar året før ligningsåret”, sktl. § 4-12, 2. ledd. Ved formuesligningen per 1. januar 2006 skal altså ikke- børsnoterte selskapers formuesverdi settes til verdien 1. januar 2005. Den historiske begrunnelsen er at det tar tid å verdsette ikke-børsnoterte aksjer.

I perioder der aksjekursene stiger – og i det lange løp gjør kursene gjennomgående det – innebærer dette etterslepet en fordel for skattyterne. 

b. Verdsettelsesnorm. Ikke-børsnoterte aksjer skal verdsettes til “65 [80] prosent av aksjens forholdsmessige andel av aksjeselskapets eller allmennaksjeselskapets samlede skattemessige formuesverdi”, sktl. § 4-12, 2. ledd. 
	Hovedutfordringen består i å bestemme selskapets skattemessige formuesverdi. Selskapet er ikke selv formuesskattepliktig; selskapets skattemessig formuesverdi er derfor bare en hjelpestørrelse for å beregne verdi. 
	Med hjemmel i sktl. § 4-12, 4. ledd a er det gitt forskriftsbestemmelser aksjenes om dette, se fsfin. § 4-12, særlig § 4-12-2. 
	Utgangspunktet ved fastleggelsen av selskapsskattemessige verdier, er at ”Skattelovgivningens regler om fastsetting av brutto formue og gjeld legges til grunn, …”, fsfin. § 4-12-2, 2. ledd. Dette innbærer at det som er sagt om bruttoformue, gjeld og verdsetting i avsnittene foran, er relevante. Særlig viktig i praksis er det at selskapets forretningsverdi (goodwill) ikke skal regnes med og at fast eiendom inngår i beregningen med sin (normalt ganske lave) ligningsverdi. Dette kan slå ganske kraftig ut, og er i praksis ofte viktigere enn størrelsen av selve ”aksjerabatten”.

Sett at et ikke-børsnotert selskap eier en fast eiendom med omsetningsverdi på 100, men ligningsverdi 60, at forretningsverdi er 50 og gjeld er 30. Selskapets samlede reelle verdier utgjør da: 100 + 50 – 30 = 120. Skattemessig verdi utgjør imidlertid: 60 + 0 – 30 = 30. (Hvis alternativt gjelden er 60, er reelle verdier 90 og skattemessig verdi null.)

Det skal etter omstendighetene gjøres et par korreksjoner til: 
	Hvis selskapet har formue i utlandet som er unntatt fra skatteplikt til Norge (hvilket nå bare vil kunne forekomme når det foreligger skatteavtale som bygger på unntaksmetoden, jf. pkt. 4.2.6), skal disse formuesobjektene likevel regnes med ved beregningen her, fsfin. § 4-12-3, 3. ledd. Dette skyldes at beregningen gjelder aksjenes verdi, og aksjene er fullt ut formuesskattepliktig i Norge. Motstykket er at det skal gis fradrag for skattyters samlede gjeld, altså uten slik begrensning som følger av sktl. § 4-31, jf. pkt. 5.2.6. 
	Hvis selskapet eier aksjer o.l. i andre selskaper, skal det ikke gis ”aksjerabatt” ved denne beregningen, fsfin. § 4-12-2, 4. ledd. Dette innebærer at om selskapet eier børsnoterte aksjer, skal disse regnes med med 100 % av børskursen (og ikke 65/80 % av denne), og om selskapet eier aksjer i et annet ikke-børsnotert selskap at 100 % av skattemessig verdi av dette skal regnes med (og ikke 65/80 % av denne). Begrunnelsen er naturligvis at aksjonærene ellers ville fått glede av aksjerabatten to ganger (og flere ganger hvor det er flere generasjoner i selskapsstrukturen). 
	Det kan forekomme at resultatet av disse beregningene kan bli negativt. Formuesverdien på aksjene kan imidlertid ikke settes lavere enn null, fsfin. § 4-12, 1. ledd, 2. punktum. 
	Resultatet av beregningene skal fordeles på aksjene i forhold til pålydende, fsfin. § 4-12-4, 1. ledd. Det skal altså ikke tas hensyn til om aksjene er majoritets- eller minoritetsaksjer og heller ikke om det knytter seg ulike rettigheter til dem, jf. Aarbakke 1998 s. 104. 
	Den verdien som etter dette er henført til den enkelte aksje, skal så reduseres til 65/80 %, fsfin. § 4-12-4, 2. ledd. 

c. Stiftelse, kapitalendringer osv. i året forut for ligningsåret. Det kan ha skjedd ting i året forut for ligningsåret som gjøre at verdien 1. januar dette året ikke uten videre kan legges til grunn. 
Hvis selskapet er stiftet dette året, skal aksjen verdsettes til 65/80 % av aksjens pålydende pluss overkurs, sktl. § 4-13, 1. ledd, 1. punktum. Men hvis et enkeltpersonforetak er skutt i aksjeselskapet ved stiftelsen av dette, vil denne regelen ikke uten videre passe; aksjene skal da verdsettes etter reglene i § 4-12, 2. ledd til verdien 1. januar i ligningsåret, jf. sktl. § 4-13, 2. ledd, 2. punktum. Denne innebærer at denne verdien vil bli lagt til grunn ved formuesligningen to år på rad. 
Det samme tidspunktet skal legges til grunn dersom det er skjedd kapitalutvidelser eller -nedsettelser med hhv. inn- og utbetalinger i løpet av året forut for ligningsåret, sktl. § 4-13, 2. ledd. Hvor det har skjedd slike kapitalendringer uten hhv. inn- og utbetalinger, har det ingen betydning for verdsettelsen av aksjene; men den samlede skattemessige verdi skal da fordeles etter aksjenes pålydende per 1. januar i ligningsåret. Det samme gjelder hvis aksjer er blitt slått sammen eller delt opp i løpet av året (ofte omtalt som ”splitt og spleis av aksjer), jf. Lignings-ABC 2005 stikkord Aksjer – formue 3.4.3. 

6.4.4 Aksjer i utenlandske selskaper	
For børsnoterte selskaper er regelen den samme for aksjer i utenlandske som i norske selskaper; regelen om 65/80 % av børskurs gjelder i begge tilfeller. 
	For ikke-børsnoterte selskaper fremgår det motsetningsvis av sktl. § 4-12, 3. ledd at reglene i 2. ledd – som er fremstilt foran – i første omgang bare gjelder aksjer i norske aksjeselskaper. For aksje i ikke-børsnotert utenlandsk selskap bestemmer sktl. § 4-12, 3. ledd at formuesverdien skal settes til 65/80 % ”av aksjens antatte salgsverdi 1. januar i ligningsåret”. 
	Regelen avviker fra den som gjelder for aksjer i norske selskaper på to punkter: Den gir anvisning på aksjens salgsverdi, ikke andel av selskapets skattemessige verdier; og den refererer seg til denne verdien 1. januar i ligningsåret, ikke 1. januar året før. Begrunnelsen for denne regelen er at de opplysningene som kreves for å gjennomføre beregning av skattemessige verdier etter 2. ledd, typisk ikke vil være tilgjengelige for utenlandske selskaper. 

Å finne frem til salgspris, kan også være vanskelig. Om dette heter det i Lignings-ABC 2005 stikkord Aksjer – formue 3.5: ”Har det ikke funnet sted noen omsetning av aksjene under slike forhold at det er grunn til å tro at vederlaget gir uttrykk for aksjenes reelle omsetningsverdi, må en bygge på tilgjengelige opplysninger om det utenlandske selskapet. Den norske aksjonæren plikter i tilfelle å skaffe tilveie et tilstrekkelig opplysningsgrunnlag, se lignl. § 4-1. Det skal ikke tas hensyn til eventuelle anførsler om lav omsettelighet, begrensning i stemmeretten, forkjøpsrett til bestemt pris fra andre aksjeeiere og mindretallsposisjon.” Uttalelsen trekker trolig skattyterens plikter etter lignl. § 4-1 for langt; hvor skattyteren har en minoritetspost, vil han ofte være avskåret fra å få tak i de nødvendige opplysninger. 

Regelen for aksjer i utenlandske selskaper vil gjennomgående lede til høyere verdier enn for aksjer i innenlandske selskaper. Dette skyldes at skattemessige verdier gjennomgående er (mye) lavere enn de reelle verdiene som reflekteres i salgsprisen (herunder at forretningsverdi reflekteres i salgsprisen, men ikke inngår i skattemessig verdi). I perioder med stigende kurser vil dessuten forskjellen i verdsettelsestidspunkt trekke i samme retning. ESA reiste derfor spørsmålet om reglene innebar en restriksjon/diskriminering i strid med EØS-avtalen (art. 31 om etableringsrett og art. 40 om kapitalbevegelser). Før saken ble satt på spissen, ble bestemmelsen i sktl. § 4-12, 3. ledd, 2. punktum vedtatt. Etter denne bestemmelsen kan skattyteren kreve at aksjer i utenlandske selskaper verdsettes etter samme prinsipper og med referanse til samme tidspunkt som for aksjer i norske aksjeselskaper, men det kreves at skattyteren kan sannsynliggjøre selskapets skattemessige formuesverdier. 

Spesielt hvor skattyteren har en minoritetsposisjon i det utenlandske selskapet, kan det, som nevnt, være vanskelig for ham å fremskaffe disse opplysningene. Det er derfor neppe klart at reglene tilfredsstiller EØS-avtalens regler. 

6.5 Andeler i deltakerlignede selskaper
Som ved inntektsligningen, skal skattepliktig formue i form av andel i ansvarlig selskap og kommandittselskap, fastsettes ut fra en nettometode, nemlig ”til en andel av selskapets nettoformue beregnet som om selskapet var skattyter”, sktl. § 4-40. Som for ikke-børsnoterte aksjer skal altså de alminnelige regler om fastsettelse av bruttoformue og gjeld anvendes på selskapsnivå, og som der betyr det at lave verdier og unntaket for forretningsverdi kan få stor betydning. I motsetning til hva som gjelder for aksjer, kan imidlertid andelen formuesverdi være negativ (men se nedenfor om fradragsbegrensning for kommandittister). Derimot gjelder det ingen regel om ”rabatt” ut over dette, slik det gjør for aksjer. 

En deltakers plikt til å gjøre ytterligere innskudd i selskapet etter innkalling, er ikke en formuespost for selskapet eller gjeldspost for deltakeren så lenge innkalling ikke er vedtatt av selskapet; dette er betinget fordring/gjeld, jf. skt. § 4-2, 1. ledd a og § 4-3 bokstav a. Men i det øyeblikk innkalling er vedtatt, er betingelsen inntrådt og kravet er fordring for selskapet og gjeld for deltakeren. I den grad deltakerne skal skyte inn like mye som deres deltakerandel tilsier, får forskjellen liten eller ingen betydning. 

For kommandittister (og stille deltakere) gjelder fradragsbegrensning også ved formuesligningen, sktl. § 4-41: negativ formue på andelen kan fradras i bruttoformue utenfor selskapsandelen i den grad det ligger innenfor beløp som deltakeren plikter å skyte inn i selskapet. 

Sett at en kommandittist har en innskuddsforpliktelse på 1000 i et kommandittselskapet, men at bare 600 til nå er innkalt og innbetalt. De 400 kan ikke fradras som gjeld (og er heller ikke formue for selskapet). Men sett at det på kommandittistens andel er en negativ formue på 500. Da kan 400 av disse fradras som gjeld (i formue utenfor selskapet).

7. Gjensidig bebyrdende kontrakter - hovedsynspunkter

7.1 Innledning
Skattelovens regler om hva som er formue og gjeld er formulert med sikte på ensidige rettigheter og plikter, og gjennomgåelsen til nå har hatt slike ensidige forhold for øye. Men rettigheter og plikter er ofte knyttet sammen i gjensidig bebyrdende kontraktsforhold der den enes ytelsesplikt er betinget av at den annen også yter. Problemstillingen her er hvilken betydning dette har for spørsmålet om det foreligger skattepliktig bruttoformue og fradragsberettiget gjeld. Spørsmålet har forgreninger inn i flere av de spørsmål som er omtalt foran. 
		Hvor den gjensidig bebyrdende kontrakt er helt oppfylt fra begge sider, er saken klar: Partene beskattes da for de verdier de da er eier av. Når en kjøpekontrakt er gjennomført, beskattes kjøperen for gjenstanden og selgeren for kjøpesummen. Spørsmålene oppstår når kontrakten er helt uoppfylt fra begge sider og hvor den (helt eller delvis) er oppfylt fra én av sidene, men ikke fra den annen. 
	
7.2 Helt uoppfylte kontrakter
Vi tar først for oss tilfeller hvor kontrakten er inngått, men er helt uoppfylt. 
		Problemstillingen har underordnet praktisk betydning hvis både kravet er skattepliktig og forpliktelsen fradragsberettiget og naturalytelsen verdsettes til omsetningsverdi. 

Sett at en gjenstand er solgt fra A til B for 100, men hverken betaling eller levering har funnet sted per 1. jan. Om kjøper B her beskattes for krav på gjenstanden (100) og gis fradrag for kjøpesummen (100), eller om man ser bort fra begge deler, kommer ut på ett. 

Men hvis naturalytelsen ikke verdsettes full ut til omsetningsverdi, eller hvis naturalytelsen i kontraktsforholdet faller utenfor formuesdefinisjonen, får spørsmålet betydning.

Sett i eksemplet foran at gjenstanden bare er verdsatt til 60. Da får det stor betydning om kjøper B skal beskattes for 60 - 100 = - 40, eller om man skal se bort fra både krav og forpliktelse. (For selger A måtte tilsvarende nettoformuen under førstnevnte alternativ bli 100 - 60 = 40.) 
		Sett så at  A og B har inngått en arbeidsavtale om at A skal utføre en jobb for B for 100. As krav på vederlag og Bs forpliktelse til å betale dette er i og for seg formue og gjeld. Men verdien av en arbeidsavtale faller utenfor formuesdefinisjonen.  Tilbake står da evt. As krav på 100 og Bs gjeld på 100.

Retts- og ligningspraksis har lagt til grunn det hovedsynspunkt at krav og forpliktelser i en helt uoppfylt gjensidig bebyrdende kontakt, skal anses som betingede rettigheter og forpliktelser som det etter stkl. § 4-2, 1. ledd a og § 4-3 bokstav a skal ses bort fra ved formuesligningen. Selgerens krav på kjøpesummen skal anses betinget av at han leverer salgsgjenstanden, og hans forpliktelse til å levere skal anses betinget av kjøperen betaler; kjøperens krav på gjenstanden er betinget av at han betaler, og hans plikt til å betale er betinget av at selgeren leverer. Denne praksis har sin basis i Rt. 1934 s. 537:

Saken gjaldt formuesbeskatning av et skip som det knyttet seg en gunstig fraktavtale til. Spørsmålet var først om skipet og certepartiet skulle bedømmes under ett eller hver for seg, se pkt. 6.2 foran. . Under dissens (5-2) kom Høyesterett til at de skulle vurderes hver for seg. Spørsmålet for flertallet var dernest om de verdier som for rederen lå i den gunstige fraktavtalen, skulle formuesbeskattes hos ham. Alle de fem dommerne i  flertallet svarte nei på dette, men med litt varierende begrunnelse. Førstvoterende nevnte såvel sktl. 1999 § 38 bokstav a (tilsvarer sktl. § 4-2, 1. ledd a) som b og c (tilsvarer sktl. § 4-2, 1. ledd b og c), men synes å ha lagt størst vekt på bokstav b, altså at det dreide seg om tidsbegrenset bruksrett. De fire andre dommerne i flertallet la hovedvekten på sktl. 1999  § 38 bokstav a (tilsvarer stkl. § 4-2, 1. ledd a) – altså at det forelå en betinget rettighet –, uten at synspunktet ble utviklet videre.
		I Rt. 1934 s. 887, som også gjaldt skip og fraktkontrakter, ble den omtalte dommen ansett "avgjørende som prejudikat" for at formuesbeskatning ikke kunne finne sted. 
		Rt. 1988 s. 880 gjaldt et selskap som hadde et ikke tidsbegrenset krav på å få levert kraft til en fordelaktig pris. Kommunen hadde formuesbeskattet selskapet for formuesverdien av avtalen, men Høyesterett opphevet ligningen. "Selv om det ikke fremgår klart av ordlyden [i sktl. 1999 § 38 bokstav a] at unntaket også skal omfatte rettigheter etter gjensidig bebyrdende avtaler, må det anses som en festnet rettsoppfatning at bestemmelsen har denne rekkevidde". Verdsettelsesproblemer anføres som reelt hensyn til støtte for resultatet. Fordi resultatet her ikke kan tenkes begrunnet med henvisning til regelen om tidsbegrenset bruksrett, er denne dommen et klarere uttrykk for regelen enn de to fra 1934.  (Konsekvensen burde være at kraftverket, som pliktet å levere strøm til selvkost, ikke kunne kreve denne verdireduserende omstendighet tatt i betraktning ved verdsettelsen av kraftverket, men i Rt. 1992 s. 1263 – som gjaldt samme kontrakt som i dommen fra 1988 – ble dette likevel godtatt, på grunnlag av langvarig administrativ praksis.) 

Denne regelen gjelder også hvor det ene ytelsen faller utenfor formuesbegrepet, slik det f.eks. er i en arbeidsavtale: Fordi arbeidstakerens krav på lønn er betinget av han utfører arbeidet, er lønnskravet ikke formue på hans hånd så lenge arbeidet ikke er utført. (For lønn er det dessuten et vilkår at kravet er forfalt, jf. sktl. § 4-2, 1. ledd d; poenget kommer derfor klarest frem ved oppdrag utenfor tjenesteforhold.) Tilsvarende er forpliktelsen til å betale lønn betinget og dermed ikke fradragsberettiget gjeld så lenge arbeidet ikke er utført. 

7.3 Kontrakter som er helt oppfylt fra den ene siden
Når kontrakten er helt oppfylt fra den ene siden, blir stillingen en annen.  Nå er motytelsen ikke lenger betinget, hverken som krav eller forpliktelse. I den nærmere analyse må det sondres etter som det er naturalytelsen eller pengeytelsen som er oppfylt.
	Enklest er det hvor naturalytelsen er oppfylt. I en kjøpekontrakt innebærer dette at varen er levert, men at kjøpesummen ennå ikke er betalt (kredittkjøp). I denne situasjon er selgerens krav på kjøpesummen en ubetinget fordring som derfor er skattepliktig formue. Kjøperens forpliktelse til å betale kjøpesummen er på samme måte fradragsberettiget gjeld (samtidig som kjøperen også blir beskattet som eier av den ervervede gjenstand). – Tilsvarende blir stillingen i en arbeidsavtale: Når arbeidet er utført, er arbeidstakerens krav på lønn ubetinget (men pga særvilkåret i sktl. § 4-2, 1 ledd d kan han i tjenesteforhold ikke formuesbeskattes for kravet så lenge dette er uforfalt; også her kommer derfor poenget best frem utenfor tjenesteforhold). Arbeidsgiveren på sin side får fradrag for forpliktelsen til å betale lønn (også om lønnkravet ikke er forfalt, jfr. sktl. § 4-3 bokstav d). 
		Hvis det er pengeforpliktelsen som er oppfylt – det foreligger altså forskuddsbetaling – , blir situasjonen noe vanskeligere.  I en kjøpekontrakt vil forskuddsbetaling innebære at selgeren er eier av både salgsgjenstanden og pengene per 1. januar, mens kjøperen på sin side ikke er eier av noen av ytelsene. Dette vil gi et skjevt resultat. En mulighet er å legge til grunn at selgers forpliktelse til å levere salgsgjenstanden er en fradragsberettiget gjeldspost på hans hånd og et formuesskattepliktig krav på kjøperens hånd. Dette synes å være Ligning-ABC'ens standpunkt, se Lignings-ABC 2005 stikkord Formue 4.3. Dette standpunkt er imidlertid problematisk idet det forutsetter at krav på å bli eier kan regnes som en skattepliktig formuespost og plikt til å gi fra seg eiendomsretten er en gjeldspost. Aarbakke (1998 s. 88-90) har derfor lansert andre synspunkter. Et synspunkt er at selgers rett til pengene er betinget av at han leverer salgsgjenstanden, for gjør han ikke det, vil kjøperen kunne heve kjøpet og kreve pengene tilbake. Et beslektet synspunkt, som gir samme resultat, er at man kan se kjøperen som eier av pengene inntil selger leverer. Denne løsningen er lagt til grunn i praksis, men altså ofte begrunnet med at plikten og retten til å overføring av naturalytelsen er krav og gjeld. (Se f.eks. Utv. VI s. 310 LRD hvor en brevskole ble gitt fradragsrett for forpliktelsen til å levere brevskoleytelser.) Resultatet synes uansett å bli det samme: At betaleren fortsatt beskattes for forskuddet.
		I avtaleforhold hvor naturalytelsen faller utenfor formuesbegrepet (f.eks. en arbeidsavtale), må tilsvarende løsninger legges til grunn: Har arbeidstakeren fått lønn på forskudd, skal han ikke beskattes for dette før kravet på lønnen er opptjent ved at arbeide er utført (og kravet evt. forfalt, hvor det kreves). 
		I løpende rettsforhold – arbeidsavtale kan igjen tjene som eksempel – må den som har fått forskudd, kunne formuesbeskattes etter hvert som kravet på motytelsen opptjenes ved at arbeidet utføres.